Lex Bos

A templomosok

Impulzusok egy modern szociális struktúrához

A fordítás alapjául a Verlag Urachhaus Johannes M. Mayer GmbH, Stuttgart 1982-es kiadása szolgált

Fordította: Malomsoky Ildikó

Lektorálta: Drahos Sándor

Ez az írás a Hollandiai Antropozófiai Társaság 1980. évi pünkösdi ülésén, „A templomosok világfeladata” címen elhangzott előadás alapján készült.

Igen tisztelt, kedves Hallgatóim!

Újra és újra rácsodálkozhatunk a 12-13. század eseményeire, a kulturális és gazdasági élet akkori hallatlan felvirágzására. Háromszáz hatalmas katedrális épült abban a korban. Úthálózat kötötte össze az egyes falvakat. Mindenfelé vendégfogadók és kolostorok álltak az utazók rendelkezésére. Nem voltak járványok, az élet biztonságos volt. Felívelőben volt a bank- és pénzrendszer, ami lehetővé tette a kereskedelem és a városi élet fejlődését.

Amilyen hirtelen kezdődik ez az időszak az első keresztes hadjáratkor, éppen olyan váratlanul ér véget a 14. században. Kitör a százéves háború, és Európa számára egy sötét, viszályokkal, szegénységgel és szerencsétlenséggel terhes időszak kezdődik.

Ha ennek a kornak a titkát meg akarjuk fejteni, akkor a Templomos Rend és lovagjai kerülnek a látókörünkbe. A Rend oly meglepetésszerűen bukkan fel, mint valami üstökös, majd 1314-ben erőszakkal eltörlik a föld színéről, amikor is Szép Fülöp elfogatja a lovagokat, és Jacques de Molay, az utolsó nagymester máglyán meghal.

Idézzük most fel röviden a rend létrejöttének történetét, hogy végül a felé a kérdés felé fordulhassunk, hogy vajon hol is rejlenek a templomos impulzus gyökerei, és hogy mindez milyen jelentősséggel bír a jelenre nézve.

1095-ben, II. Orbán pápa (Cluny korábbi priorja) felhívást tesz az első keresztes hadjáratra. A gondolat egészen II. Szilveszter pápáig nyúlik vissza, a hajdani Benedek rendi szerzeteshez, Gerbert von Aurillachoz.

Tizenhat éves ifjúként Hugo de Payens is részt vesz ebben a hadjáratban. 1104 táján ismét Keleten tartózkodik. 1119-ben, az ő vezetésével, kilenc istenfélő lovag lép II. Balduin király színe elé Jeruzsálemben, és arra kérik, hogy ők ügyelhessenek a Jaffa és Jeruzsálem közötti úton átutazó keresztény zarándokok biztonságára. A király elfogadja az ajánlatot, és a lovagok rendelkezésére bocsátja palotájának egy részét mint főhadiszállást, amely Salamon templomának romjain áll. A kilenc lovag a jeruzsálemi patriarchák előtt leteszi a három fogadalmat − a szegénység, a szüzesség és az engedelmesség fogadalmát. Mivel Salamon templomának újjáépítését is feladatuknak tekintik, ezért Templomosoknak nevezik el őket.

A kilenc lovag nem a kisnemességhez tartozott. Éppen ellenkezőleg. A franciaországi Champagne megye legbefolyásosabb nemesi rétegének magját alkották. Évekig maradnak a Szentföldön. Kívülről nézve a zarándokokkal szembeni kötelességüket teljesítik, de tulajdonképpeni működésük egészen más jellegű.

Mit keresnek Salamon templomának területén? Miért végeznek éveken keresztül méréseket és archeológiai ásatásokat? Milyen titkok után tapogatóznak, miért éppen ezen a helyen keresnek szellemi ösztönzést?

Kövessük a kilenc lovag egyikének, Hugo de Champagne-nak az útjait! 1104-1105 körül a Szentföldön időzik. Visszatérése után kapcsolatba lép Stephan Hardinggal, aki 1109-ben lesz a citeau-i kolostor apátja. 1098-ban kezdődik Citeaux-ban a ciszterciták reformmozgalma. Ettől a kontaktustól ösztönözve Harding elődje, Alberis apát elrendeli, hogy a kolostornak − amely eddig inkább az elmélkedésnek szentelte magát − mostantól a szent héber szövegek lelkiismeretes tanulmányozása felé kell fordulnia.

1114-ben Hugo de Champagne egy rövid időre még egyszer ellátogat a Szentföldre, majd onnan visszatérve, a következő évben újra csak Stephan Hardinggal találkozik. Egy darab földet adományoz a ciszterciták rendjének a Bar-sur-Aub-i erdőben. Bernard von Fontaine, egy fiatal szerzetes, tizenkét társával megalapítja a clairvaux-i apátságot. Huszonöt éves kora ellenére olyan meghatározó személyiség, aki jelentős hatást gyakorol a Nyugat szellemi és politikai vezetésére.

1128-ban a kilenc lovag többsége újra Champagne megyében tartózkodik. Clairvaux-i Bernát Troyes-ban konzíliumot hív össze, ahol Hugo de Payens kinyilvánítja szándékát, miszerint egy szellemi lovagrendet kíván létrehozni, melynek magja az ő templomos lovagtársaiból állna. A konzílium hozzájárulását adja ehhez a törekvéshez, és azt a megbízást adja Clairvaux-i Bernátnak, hogy állítsa föl a majdani rend szabályzatát.

Ha végigkövetjük, hogy megalapítása után a kolostor milyen gyorsasággal virágzik fel, hogy milyen rövid időn belül jönnek létre szerte az országban rendházak, épülnek katedrálisok, szereznek földeket, építenek utakat, valamint végeznek banki tevékenységeket, akkor az a benyomása támadhat az embernek, hogy az ehhez szükséges talaj gyümölcseit egy hosszú előkészületi periódus érlelte meg ilyen gyorsasággal.

Próbáljunk meg erről az időszakról egyfajta körképet nyújtani. A cisztercita mozgalom célja az volt, hogy a kolostori élet egyre dekadensebbé váló világába egyszerűséget és bensőségességet vigyen. Cluny, az egykor jelentős központ elvesztette spirituális lényegét. A 910-ben alapított Clunyból a kulturális és spirituális szálak egészen Nursiei Benedekig (kb. 480-547) és a monte cassinói Benedek rendi kolostor alapításáig nyúlnak vissza. Benedek annak a kolostori létnek a szellemi atyja, amelynek évszázadokon át kellett volna hordoznia a Nyugat szellemi és kulturális életét. A templomosok feladata pedig abban állna, hogy a régi kolostori életet megreformálják, és ezzel egyben hidat verjenek a jelenhez.

Benedek úgy alapította meg a kolostort, mint szerzetesek közösségét. Azelőtt a remeték vagy magányosan éltek, vagy egymás mellett laktak laza kötelékekben. Az emberi társadalomtól elvonultak, hogy egészen az imádságnak szentelhessék magukat. Ezt az áramlatot mint a korai kereszténység egy fontos jelenségét, visszakövethetjük egészen a 2-3. századi Egyiptomig. Míg a szerzetesek eleinte csak abból éltek, amit a természetben találtak vagy amit másoktól mint élelmiszert kaptak, addig később már földművelést is végeztek. Mindezt nemcsak azért tették, hogy a saját létfenntartásukhoz szükséges dolgokat fedezzék, hanem mindenekelőtt abból az állandóan feltörő gondolatból fakadóan, hogy egy keresztény ember nem fordulhat el a földtől. Benedek egy lépéssel továbbmegy. Egy olyan központot hoz létre, ahol a szerzetesek együtt élnek, és szabályokat állít fel ehhez a közösségi élethez. Ezáltal a kolostori lét egyben bensőségesebbé és emberiesebbé is vált. A kolostorok a vallási- és tudományos élet központjaivá alakultak át. Miközben a szerzetesek művelhetővé teszik a földet maguk körül, megalkotják egy teljesen új felelősség csíráját: a földről való gondoskodást.

A Templomosok Rendjének megalapítása újabb lépést jelent a kolostori lét fejlődésében: az eddigiekhez képest egyfajta kifelé fordulás is megfigyelhető. Kolostorok laza kapcsolatából, a mindenkori renden belül, rendházak egész szervezete alakul ki, amely a Nyugatra erőteljes szociális és gazdasági hatást gyakorol. A régen befelé forduló kolostori rend most átalakul egy kifelé irányuló, a társadalomban együtt élő renddé. A kolostorok teológiai tanulmányai lassan átalakulnak egy természettudományosabb egyetemi tudománnyá, amely az érzékelhető világra irányul. Ez az átalakulás megy végbe abban a két évszázadban, amikor a Templomosok kifejtik hatásukat.

Még egyszer térjünk most vissza Benedekhez. Legfontosabb tette az volt, hogy szabályokat adott a kolostori közösségnek, melyeket szemügyre véve három kategória bontakozik ki: szabályok

1. a vallási életre és az imádságra,

2. a kolostorban történő együttélésre és

3. a földművelésre és később a kézműves tevékenységekre vonatkozóan.

Figyelemre méltó, hogy a szabályok száma az említett sorrendben egyre nő. Csupán néhány vonatkozik az imádkozásra vagy a kultikus életben való részvételre. A közösségi élet meghatározása már lényegesen bonyolultabb, a mindennapi tevékenységek formálása pedig a legkülönbözőbb szabályokhoz és intézmények alapításához vezet.

Nem nehéz meglátni ezekben a előírásokban egyfajta hajlamot a társadalom hármas tagozódására azáltal, ahogyan az életet minőségileg három területre osztja:

1. szellemi és kulturális,

2. társadalmi és jogi, valamint

3. gazdasági élet.

Benedektől a Templomosokon át egy alapvető áramlat vezet a társadalmi hármas tagozódásig.

Benedek 529-ben alapította meg első kolostorát Róma és Nápoly között a Monte Cassinón. Ugyanebben az évben Jusztiniánusz császár bezáratta az athéni szónok- és filozófusakadémiát. Ezek az iskolák képezték a centrumát mindannak, ami keleti bölcsességként és misztériumtudásként nyugatra került. Miután felbomlottak, felmerült a kérdés, hogy vajon hol őrizzék és ápolják mindezt a jövőben. Benedek már a kezdet kezdetén nyilvánvalóan rendje feladatának tekintette mindezt.

Ettől az időponttól (529) még 700 év telik el annak az időszaknak a közepéig, míg a Templomosok hatása érezhetővé válik. Ha ennyi évet még egyszer hozzáadunk, akkor az első Világháború végéhez jutunk, vagyis abba a korba, amikor Rudolf Steiner a társadalmi hármas tagozódást Európa talajába ülteti mint társadalmi gyógyírt. Nem akarunk ezzel semmiféle számmisztikát folytatni, csak meg akarjuk mutatni, hogy ugyanannak a keresztény társadalomújító áramlatnak a részét képezi Benedek kolostoralapítása és az ő követőinek, a Templomosoknak tevékenysége, illetve Rudolf Steiner impulzusa.

Miféle események történnek a monte cassinói és a clairvaux-i kolostoralapítás között? Érdekes nyomon követni, hogy a rend beavatottjainak kis magja hogyan vándorol a történelem folyamán, és változtat helyet az épp aktuális politikai és háborús körülményektől függően.

Monte Cassinóból először a Lateránba, a római pápai palotába költöznek, majd I. György megbízásából Fleury-sur-Loire-ba. Amikor a kolostor leég, a szerzetesek elsősorban az értékes kéziratokat mentik, amelyek a klasszikus tudomány hiánytalan gyűjteményét tartalmazzák. A központ ezután Burgundiába kerül, onnan Katalóniába, Glanfeuilba, azután a Normannok elől menekülve Saint-Savin-sur-Gartempe-be, végül 880-ban Saint-Martin d‘Autunba helyezik át. Ezt követően a rend szellemi központja 900 ősi bölcsességet hordozó kézirattal egyetemben a Berno apát vezette Gignybe, a Jura-hegységbe költözik. Kicsit később ugyanő tizenkét szerzetessel egy olyan területre költözik, amit III. Burgundiai Károly bocsát a rendelkezésére: Clunyba. A rend központja egészen a keresztes hadjáratokig ezen a helyen marad. Cluny egykori priorja az, aki Orbán pápaként felhívást tesz az első keresztes hadjáratra. Mindeközben Benedek mozgalmához csatlakozik egy másik hatalmas áramlat.

A később szentté avatott Benedek 547-ben bekövetkezett halála előtt pár évvel Írországban megszületik az ifjabb, később Szent Columban. A keresztény világ számára Benedek őrizte meg a klasszikusok kincseit, Columban pedig a kelták szellemi gazdagságát.

600-ban Columban megalapítja Galliában az Annegray kolostort a Vogézek peremvidékein, Luxeuil-ben, ami igen gyorsan jelentőssé válik, valamint egy kolostort Fontaine-ben. Később élénk térítőtevékenységet folytat. Rómába is elutazik, hogy felkeresse Nagy Gergelyt, később pedig beutazza egész Lombardiát. Jelentős feladatokkal megbízott követ lesz. A Benedek-rendi szerzet Olaszországban alakul meg, Columban kolostorai pedig Írországban. Mindkét rend fejlődése és végső összeolvadásuk nagyobbrészt Galliában zajlik.

Miután e szellemi áramlat helyet talált magának Cluny-ban, úgy tűnik, mindent úgy egyengettek, hogy itt biztosítva legyen zavartalan fejlődése. Ez a centrum kivételezett helyzetbe kerül az egyházi szervezeteken belül, és a politikai nyomástól is védve van. A kolostor szabályzatát Odilo apát († 1049) újítja meg. Körülbelül 1300 kolostor jön létre Cluny megújult szabályai szerint. A kolostorok főként a különböző mesterségek képzőhelyeivé válnak. Ezeken az alapokon alakulnak ki később a céhek. Cluny az első kolostor, ahonnan kiindul az a kísérlet, hogy az ősi misztériumbölcsességek alapján építsenek meg egy vallási épületet, ami közvetlenül, önmagában, templomi rituálék nélkül is hatékony. A Bencések ezeket a román stílusú épületeket mintegy a szerzetesek templomának is építették. A gótika belépésével a templomok és katedrálisok már inkább az Isten házává váltak a hívők számára. De az egyházi rituálé már jóval kisebb hatást tett rájuk. Annál inkább fontosabb lett az, hogy maga a tér és az arányok hogyan képesek hatást gyakorolni az emberekre. Ahhoz azonban, hogy ennek megfelelő épületeket alkossanak, szükség volt bizonyos titkos törvények ismeretére. Tudnia kell az embernek, hogy „hogyan munkálja meg a követ”. Olyan tudásról van tehát szó, amellyel a történelem előtti sírkamrák, a dolmenek, az egyiptomi piramisok és sok görög templom építője éppúgy rendelkezett, mint Salamon templomának építőmestere.

1098-ban a citeaux-i ciszterciták értesülnek Robert von Molesme kezdeményezéséről. Ezt követően a kolostor jelentős fejlődésen megy keresztül. 1112-ben Bernard von Fontaine harminc szerzetesével együtt ehhez a kolostorhoz csatlakozik. Citeaux-ból később átmegy az újonnan alakult clairvaux-i apátságba, hogy ott előkészítse a templomosok szellemi küldetését.

A kolostor impulzusát egyértelmű jelszó hordozza: „Ora et labora” – imádkozz és dolgozz!

Micsoda titok lappang e három szó mögött?! Ebben a titokban a kereszténység központi misztériuma, a feltámadás titka engedi megsejtetni magát: hogyan képes a szellem áthatni az anyagot, hogyan kötheti össze magát a szellemi a földivel? Képesek vagyunk-e rá, hogy a szellemet belevigyük az anyagba, és kifejezzük azt mindennapi munkánkban és szakmai tevékenységeinkben is? Vagy épp fordítva: képesek vagyunk-e földi tapasztalatainkkal, érzékelésünkkel, konkrét élethelyzeteinkkel úgy bánni, hogy felfedezhessük, mely szellemi valóság fejeződik ki bennük? Az „ora et labora” jelmondat esetében egy mélyen keresztény motívumot fedezhetünk fel abban, ahogyan a földit a szellemivel összeköti. Mindez közvetlenül kérdez rá az arany Közép területére: hogyan köthető össze az említett két dolog?

Benedek a kolostor alapszabályait úgy alkotja meg, hogy azokban kezdettől fogva nagy hangsúlyt helyez a közösségi életre. Alapvetően inkább azt mondhatnánk: „Ora con-vive et labora” – Imádkozz, élj együtt másokkal és dolgozz! A kolostori közösség egyfajta középút volt a befelé forduló imádságos élet és a kifelé forduló munka között. Felmerül a kérdés: vajon mi történik, ha ez a két terület szétesik, ha elvész az összeköttetés kettejük között, ha egyfelől a szakmai, másfelől a szellemi-kulturális élet között nincs többé kapcsolat? Hogy mi történik ebben az esetben, azt remekül megfigyelhetjük magunk körül a mindennapokban: két világ, két embercsoport fokozatos elkülönülése zajlik. Egyfelől ott vannak azok az emberek, akik egyre inkább a tömegtermelés szolgájává válnak és egy materialista szemléletű gazdasági élethez kötődnek. Másfelől ott vannak azok, akik teljesen elfordulnak a földtől és a munkától, hogy a legkülönfélébb módokon adhassák át magukat a szellemi életnek. Ha az „ora et labora” szétesik, akkor előáll egy, a földtől teljesen elrugaszkodott szellemi élet képe, illetve egy materializmustól megbélyegzett munkásélet.

Hová tekintsünk korunkban, ha arra törekszünk, hogy „ora” és „labora” össze legyen kötve? Milyen hidakról beszélünk, amikor arról van szó, hogy kapcsolatot kell teremtenünk szellem és anyag között? Melyik emberi tevékenység irányul mindkét irányba? A válasz kézenfekvő: a művészi tevékenység! Schiller a művészetek legmagasabb formájaként a szociális művészetet nevezte meg. Mindnyájunknak szociális művésszé kell válnunk!

Itt most két olyan típusát említeném meg a szociális művészetnek, amelyek különösen alkalmasak arra, hogy hidat verjenek „ora” és „labora” között: a kölcsönpénzzel való kapcsolat, és a véleményalkotás folyamata a munkaértekezletek alatt.

A kölcsön- vagy hitelpénz hidat képez a teremtő ötletek és anyagi megvalósításuk között, amelynek gyümölcsei az emberiség javát szolgálják. Megtörténhet, hogy valakinek van egy briliáns ötlete, vagy kutatók egy csapata olyan felfedezést tesz, aminek van jövője. Itt most szinte bármiről szó lehet: egy új használati tárgy (például a tépőzár vagy a pelenka), egy új nevelési elmélet vagy egy újfajta gyógyszer-előállítási mód. Mindezeknél a felfedezéseknél és találmányoknál fel kell tennünk a kérdést, hogyan tudják mindezek az emberiség javát hasznosan szolgálni a legkülönfélébb életterületeken. Ahhoz, hogy egy ötletnek lehetőséget adjunk, hogy a társadalmi valóságban használható módon inkarnálódhasson, legalább egy munkahelyre szükség van, de sok esetben még gépekre, eszközökre és tőkére is. Ki fedezze mindezt? A felhasználó minden bizonnyal hajlandó pár fillérrel többet adni a tépőzár megvásárlásakor, hogy kiegyenlítődjék a kölcsön, amit a gyártó vett fel ahhoz, hogy beszerezhesse a szükséges gépeket a gyártáshoz. Az ehhez szükséges összeget azonban nyilván nem akarják az egyes felhasználók egyedül kifizetni. Az összes vevő, éveken keresztül vásárolva az adott terméket, együtt kénytelen megfizetni a teljes összeget. Ez pedig több évig is eltart. De arra a kezdőtőkére, ami ahhoz szükséges, hogy a tépőzár ötletét megvalósítsák és használhatóvá tegyék mások számára, most van szüksége a vállalkozónak. Ki képes arra, hogy kölcsönözzön neki, hogy aztán mondjuk öt év alatt kamatostul visszakapja azt? Erre a kérdésre a válasz a kölcsönpénz. A kölcsön hidat teremt két időpillanat között, ahol a kezdőpillanat az, amikor a tőkét felhasználják olyan ötletek megvalósítására, amelyek mások számára hasznosak, befejezve azzal a folyamattal, amikor a pénz lassanként összegyűlik azok által, akik az anyagba lehozott ötletet (például a tépőzárat) használni tudják.

Az ajándékpénzzel olyan emberek vagy ötletek fejlődését lehet lehetővé tenni, amelyek társadalmilag nem feltétlenül válnak gyümölcsözővé, a vásárlópénzzel pedig olyan áru szerezhető meg, amellyel semmilyen újítás vagy fejlesztés nem kapcsolatos.

A hitel viszont rendelkezik azzal a titokzatos jellemzővel, hogy áthidal egy szakadékot; hidat képez a szellemi-kulturális életben lévő fejlődés és annak gazdasági életben történő anyagi megvalósulása között.

Ebben a tekintetben a templomosok bizonyos fajta előkészítő munkát végeztek. Ismerték és továbbfejlesztették a kölcsönpénzt. Ez a pénz esetükben még egyfelől erőteljesen a politikai élet szférájában, másfelől a vásárlópénzben volt megtalálható. Csak kezdeményezésként volt összeköttetésben a gazdasági élettel. Az ember hátrahagyta a pénzét egy rendházban vagy kereskedőházban, egy másikban pedig újra felvehette. Ez a lehetőség egyben megoldást nyújtott a biztonsági problémákra: az embernek nem kellett a pénzével együtt útra kelni, amit ennek következtében nem is lehetett elrabolni tőle. A pénzt hátrahagyták a Templomosoknál, és egy giro-rendszer alapján valahol máshol felvették. Itt egyfajta kreditről van szó, amelyet még erősen fogva tartott a vásárlópénz szférája. Mindenesetre az ily módon megtakarított pénzt kölcsönadták a hercegeknek, akiknek politikai vállalkozásaikhoz volt erre szükségük. A legtöbb esetben valószínűleg a katonák zsoldját fedezték belőle.

A kölcsönpénz mint híd a szellem és anyag, az „ora” és „labora” között az ipari forradalom idején indul igazán fejlődésnek, amikor a befektetésekhez szükségessé válik a tőke. Érthető, milyen nagy jelentőséggel bír, hogy ez a kölcsönpénz milyen moralitással kapcsolódik össze. Ki kell fejleszteni egyfajta tudatosságot ahhoz, hogy átláthatóvá váljon, milyen szellemiségnek is nyithat utat az anyagba a kölcsönpénz.

A templomosok különösen önzetlen módon bántak az arannyal. Megtehették, mivel ezoterikus életük középpontjában olyan meditációk álltak, amelyek önzetlen Krisztusi erőket hívtak életre. „Non nobis, Domine, non nobis, sed tuo nomini da gloriam” – Nem nekünk, Uram, nem nekünk, csak neked szálljon a dicsőség!” – szólt a jelmondatuk. Minden templomos felébresztette önmagában azt az érzést, hogy az ereiben folyó vér nem az övé, hanem Krisztusé.

Korunkban iskoláznunk kell a tudatunkat, hogy felfoghassuk, spórolásunkkal milyen szellemiségnek segítünk, hogy a Földön megvalósuljon, és mely ötletek képesek inkarnálódni a kölcsönpénz segítségével. Manapság az a benyomása támad az embernek, hogy mindenféle gonosz szellemiség is testet ölt, s ezáltal a földön elterjedt egy beteg kölcsönzési forma, amit meg kell tisztítanunk és ki kell gyógyítanunk betegségéből!

Az „ora” és „labora” közötti második híd a véleményalkotás folyamata a munkaértekezleteken; olyan beszélgetés, amit mindenhol fellelhetünk, ahol ötletek, gondolatok, célkitűzések mozgatják az embereket. Szó lehet itt például emberek köréről egy iskolában, vagy orvosokról, terapeutákról egy egészségcentrumban. Egy ilyen beszélgetés vállalkozók egy csoportjában, munkavezetők körében vagy a foglalkoztatottak között egy szociális intézményben jöhet létre. Mindenhol, ahol az emberek földi munkájukat szellemi alapokon akarják végezni, szükség van a munkaértekezletre. Egy olyan beszélgetés ez, ahol egyfelől individuálisan megragadott ötleteket gyűjtenek össze egyfajta közös ideállá vagy céllá, másfelől, ami a nézőpontokat egy egységes képpé alakítja, amely alatt mindenki az életben elfoglalt helyének függvényében tekinti a valóságot. Így meg lehet találni a helyes utat ahhoz, hogy az ötleteket megvalósítsák és a munkatapasztalatokból tanuljanak. Egy munkaértekezleten arról beszélnek a résztvevők, hogyan is akarnak eljárni az ötleteikkel kapcsolatban itt a földi valóságban. Ezalatt egyben szemügyre veszik tevékenységük eredményeit és átgondolják, hogy eddig mit hoztak létre. Ebből próbálják meg kitalálni, hogy mi legyen a következő lépés. A munkaértekezletek alatt zajló véleményalkotással létrejön egy közép „ora” és „labora” között. Egyfajta intenzív gyakorlást és tanulást jelent ez a beszédben, a figyelemben, valamint a szociális képességekben. Ebben képződik az a szubsztancia, amely a pólusokat összeköti. A kölcsön közvetítése is lehet központja egy munkabeszélgetésnek. Olyan emberek jönnek össze, akik kölcsönt tudnak adni, illetve akiknek szüksége van kölcsönre, és ők beszélgetnek egymással arról, hogy hogyan verhető fel a „hitelhíd”.

Ha a hitelt és a munkaértekezlet közbeni véleményalkotást hídként állítjuk fel „ora” és „labora” között, akkor kinek ne jutna eszébe Goethe meséje, és az abban szereplő beszélgetés a zöld kígyó és az aranykirály között:

„Alig pillantotta meg a kígyó ezt a tiszteletet parancsoló látványt, amikor a király beszélni kezdett és azt kérdezte:

Honnan jössz?

A hasadékból, ahol az arany lakik.

Mi az, ami fenségesebb, mint az arany?

A fény – válaszolta a kígyó.

Mi lehet üdítőbb, mint a fény?

A beszélgetés. – válaszolta az.”

Mit állítottak feladatként maguk elé a Templomosok? Európa krisztocentrikussá alakításán dolgoztak. Alapjaiban ez azt jelentette, hogy elő kellett készíteniük a talajt, ahol a gazdaság krisztusi alapokon működhet. Mert ha a krisztusi szellem nem válik valósággá abban, ahogyan a földdel bánunk, akkor hatástalan marad. Ez a feladat végső soron azt jelentette, hogy a társadalmi életet alapvetően újjá kell szervezni. A Templomosok hatására a társadalmi élet egy feudális állapotból egyfajta szimbiózissá alakult a városi és a vidéki kultúra között. Egy egyoldalúan agrár gazdaságból egyfajta agrár-kézműves polaritássá alakult a később hozzácsatlakozó iparral együtt; a cserekereskedelemből kifejlődött egy hitelen és pénzen alapuló gazdaság. Mindenekelőtt a társadalom alakul át vertikális felépítésből horizontálisba; egy olyan társadalomból, amely teljes egészében hierarchikus felépítésű, és amelyben minden szellemi és közigazgatási szál egy pontban fut össze egy olyan társadalommá, amely arról ismerszik meg, hogy sokféle szerve az események egy horizontálisan futó hálóján a legkülönfélébb módokon függ egymástól.

Ha nagyobb összefüggésekben vizsgáljuk a 12-13. század történéseit, akkor megértjük, hogy alapvetően két egymástól teljesen eltérő társadalmi szerkezet között jelentenek átmenetet ezek az események. Az első keretei között a szellemi élet mindent átfog (gr: katholos), a gazdasági élet pedig elforgácsolódik a szinte számtalan kis önellátó egység között. A második keretei között a szellemi élet javarészt az egyes személyek erejére, illetve a számtalan individuumra marad, miközben a gazdaság egyre inkább világgazdasági jelleget ölt, mint egy mindent átfogó és mindent behálózó többoldalú függőség.

Hogy a Templomosok mennyire a gazdasági élet átszellemesítésében látták saját szellemi impulzusukat, az a megsemmisítésüket követő időszakaszban is megmutatkozik. Portugáliában újra megjelenik a rend Krisztusrend néven. Ez az a bizonyos Krisztusrend, amelyik az ország legdélebbi helységében, Sagres-ben az Atlanti-óceán és a Földközi-tenger között teremtette meg a centrumát. Látszólag csak egy tengerészképző iskoláról van szó, de valójában ez egy ezoterikus centrum. A Krisztusrend nagymestere, a szellemi vezető Heinrich von Seefahrer a felfedezőutak előestéjén megalapít egy iskolát, ahol azokat tanítják a föld titkaira, akik majd felkerekednek, hogy tengerentúli népeket és fajokat fedezzenek fel, beleértve a földjükben nyugvó hatalmas gazdagságot is. De legnagyobb érdeklődéssel az ember, illetve a földdel való morális bánásmód felé fordulnak. Az erre vonatkozó okkult kifejezés így szólt: „Megyünk és felkutatjuk, a papkirály, János elrejtett birodalmát.” Ebben a szellemben akartak a felfedezésekhez állni, de másképp alakult. Az új világgazdaságot nem ebben a szellemben valósították meg. A legteljesebb érdektelenség vált hangadóvá más népek és fajok iránt, és a legnagyobb sóvárgás azok kincse után. Ha jelenleg az észak-dél dialógusról mint egy keresztény világgazdaság alapjáról beszélünk, akkor csatlakozási pontra lelünk ehhez Heinrich von Seefahrer sagres-i Templomos- és Krisztusrendjének impulzusában. A templomosok készítették elő a talajt a társadalom átfordulásához vertikális irányultságból horizontálisba, és válnak egyre függetlenebbé a papságtól. Csak a pápának tartoznak felelősséggel. Működésük ideje alatt kapcsolatot teremtettek számos rendházzal, munkahellyel, raktárközponttal, kézművesképző intézménnyel, vendégfogadóval és kórházzal. Úgy képzelhetnénk el ezt az egészet, mint egy szerteágazó kapcsolathálót az imádság, az élet és a munka legkülönbözőbb helyei között. Természetesen mindezek a kapcsolatok erőteljesen a katedrálisok építésére, illetve az ennek megfelelő tisztségek betöltésére irányultak, ennek ellenére ami szociális struktúrájukat illeti, egyfajta egymást át- meg átszövő szövevénye volt ez a legkülönbözőbb intézményeknek.

A templomosok ismerték azokat a törvényszerűségeket, amelyek alapjául szolgálnak az emberi test felépítésének. Egy olyan ezoterikus áramlat hordozói voltak, amelynek segítségével megőrizték az okkult bölcsességeket. Ezeknek a titkoknak az ismerete tette lehetővé Salamon templomának felépítését is. Az első templomos lovagok éveken át tartózkodtak azon a helyen – ahogyan azt már leírtam –, ahol Salamon temploma állt, mielőtt visszatértek és a Rendet megalapították. Ugyanazt a rejtett bölcsességet, ugyanazt az ősgondolatot, amely a test teremtése mögött is rejlik, és amely lehetővé tette, hogy felépüljön Salamon temploma, tették meg saját katedrálisaik alapjának is. Mindezek mellett még azzal is tisztában voltak, hogy ezek a törvényszerűségek kellene hogy inspirálják egy új társadalmi rend felállítását is. Tudták, hogy ezek a titkok adják meg a kulcsot egy emberiségtemplom felépítéséhez, egy új társadalmi valóság megalkotásához. Ők maguk mégsem tudtak ennél tovább lépni, amikor erre a 12. és 13. században lehetőség volt. Csak azt a feladatot tudták valóra váltani, hogy alapjaivá váljanak egy megújított emberi együttélésnek, az új templom bázisának.

A mi századunkban Rudolf Steiner továbbvitte ezt az impulzust. 1905-ben és 1906-ban előadásokat tart Káinról és Ábelről, Salamonról, Hiram Abifról és a templom építéséről. Több alkalommal beszél egy úgynevezett „templom-legendá”-ról. Ugyanebben az időben ír három tanulmányt az antropozófiáról és a szociális kérdésekről. Az utóbbi háromban megnevezi a társadalmi főszabályt, mely így hangzik: „Az együtt dolgozó emberek annál jobban boldogulnak, minél kevésbé igénylik saját maguknak a munkájukért járó elismeréseket, azaz minél többet adnak át az elismerésekből a munkatársaiknak, vagyis minél kevésbé a saját munkájukból elégítik ki a saját igényeiket, hanem inkább a többiek teljesítményéből.” Ezzel arra a felfogásra mutat rá, amely mentén kiépíthető egy új társadalom. Ez az alapfelfogás csak egy lélekkel teli, spirituális emberképből jöhet létre.

Ebben a három tanulmányban kifejti még azt is, hogy a lelki hozzáállás még nem elég, szükség van még szociális intézményekre is, és meg kell ismerni a társadalmi formaprincípiumokat. Csak a vízió, hogy milyennek kell lennie egy építménynek, magában véve még nem elég. Salamonnak volt ilyen víziója. A templomot mégsem tudta létrehozni. Rá volt szorulva Hiramra, aki jártas volt a föld titkaiban. Ezek a társadalmi formaprincípiumok, a szociális intézmények ősképei ugyanebből a spirituális emberképből származnak.

Erre utal Rudolf Steiner abban a bizonyos három tanulmányban, azzal az elvárással, hogy valaki majd csak rákérdez nála ezekre: Milyen intézményekről is van szó? Hogyan kell elképzelni ezeket a társadalmi formaprincípiumokat?

De senki sem teszi fel ezeket a kérdéseket, és a három tanulmánynak így nincsen folytatása. Míg végül tizennégy évvel később megjelenik A szociális élet kérdései című könyv, amelyben közli a jövő emberiségtemplomának alapvető formaprincípiumait: a társadalmi hármas tagozódást. Kicsivel korábban, 1917-ben Steiner közzéteszi harminc év szellemtudományi kutatás eredményeit az emberi test formatörvényeiről. Ebben az időben ír először a három szervrendszer titkairól: az ideg-, a légző- és a keringési, valamint az anyagcsere- és a végtagrendszer titkairól. Arra mutat rá, hogy ennek a három rendszernek a kapcsolata nyújt lehetőséget a szellem és a lélek számára, hogy fizikai testben éljen.

Közvetlenül ezután kiadja a hármas tagozódás szempontjait. „A szociális élet kérdései” második kiadásának előszavában két fogalmat nevez meg, melyek ezeknek az intézményeknek a magvát vagy kulcsát képezhetik, amelyeken keresztül világosan kifejezésre jut a társadalmi főszabályban kimondott törvény. Ez a két kulcsszó az „önigazgatás” és a „társulás”. Ahogyan Rudolf Steiner a társadalmi hármas tagozódásról beszél, összeáll egy kép produktív központok, szervezetek és vállalkozások sokaságáról, amelyek mindannyian önálló irányítással teremtik meg az együttműködés saját formáját, miközben egyben a legkülönfélébb módon kölcsönös függőségben, az adás és elfogadás viszonyában vannak egymással. Ezek az önmagukat kormányzó produktív egységek lehetnek iskolák, kórházak, de ugyanúgy lehetnek biztosítótársaságok, szállítmányozási cégek, szolgáltató vállalatok vagy gyártók. A legkülönbözőbb módokon állhatnak egymással összeköttetésben. Az érdekes a dologban az, amit a valóságban láthatunk meg: ezek a centrumok maguktól megtalálják emberre szabott méretüket, ha sikerül egy saját önirányító formát találniuk.

Manapság sokat beszélnek „kis egységekről”, de e mögött alapvetően csak egy semmitmondó fogalom áll. Ha az ember megvalósítja az önirányítást, akkor ennek következtében magától alakulnak ki munkaegységek, amelyek emberi méretűek, emberre szabott nagysággal bírnak.

A másik princípium Steiner szerint a „társulás”. Ezt úgy képzelhetjük el, mint egy ír szövetmintát. Gyártó, forgalmazó és felhasználó a társulásokon belül beszélhetnék meg egymással az árakat, a kínálatot és a szállítási időt. De egyfajta társulás elképzelhető ipari cégek és kulturális intézmények között is. Az előbbi jövedelme egy részét az utóbbinak ajándékozza, amelyért egyfajta felelősséget vállal. Gondolhatunk itt a mozgáskorlátozottakra és a szellemi fogyatékosokra az iskolákban és a munkahelyeken, akiktől az ipari cégek a termékek egy hányadát átvennék, amellyel biztosítják a gyakorlási vagy tanulási lehetőséget a számukra anélkül, hogy a pedagógiai célkitűzések ezáltal sérülnének. Egészen kicsiben is elképzelhetőek hasonló társulások, példának okáért egy kávézó, amiből azután egy kulturális találkozóhely lesz.

Nem kell feltétlenül antropozófus intézményekre gondolnunk. Megfelelő odafigyeléssel sokkal inkább megállapítható, hogy az összekapcsolódás mint társadalomökológiai folyamat mindenütt fellép és nagyobbrészt érvényesül is. De az elavult hierarchikus és bürokratikus struktúrák folyton akadályozzák ezt úgy, hogy a szervezetekben lévő emberek általában meglehetősen kevéssé érdeklődnek aziránt, ami körülöttük történik.

Felmerül a kérdés, hogy ezek a gondolatok az önirányításról és a társulások összefonódásáról valóban újak és csak úgy az égből pottyantak, vagy fel lehet fedezni a történelemben a gyökereiket.

A Steiner-biográfiában megtalálható hétéves ritmus kulcsot ad ehhez a kérdéshez. Ha a Sarkalatos pontok megjelenési évétől visszamegyünk hét évet, akkor az 1912-es évhez jutunk, amikor Rudolf Steiner előadásokat tart az emberi erényekről. Többek közt beszél a három alapvető lelkiállapotról, az érdeklődésről (csodálkozás), az együttérzésről (szeretet) és a lelkiismeretről (felelősség). Ezek tekinthetők a három kolostori fogadalom metamorfózisának. Rudolf Steiner alapvetően úgy írja le ezeket a lelki erőket, hogy hatásukra kerül napvilágra a szociális életben a társadalmi hármas tagozódás.

Ha még hét évet visszamegyünk, akkor az 1905-ös évhez érünk, ahonnan a három, már említett tanulmány származik. Ha még távolabbra pillantunk 1898-ig, akkor abban az évben vagyunk, amikor Rudolf Steiner kevéssel a tevékenysége előtt a Wilchelm Liebknechtről elnevezett munkásképző iskolában tevékenykedik. Részt vesz Berlin féktelen politikai életében, és sok személyiséggel áll kapcsolatban, többek között John Henry Makayval. Egy Makayhoz írt levelében említi, hogy önmagát individualista anarchistának nevezné, ha saját társadalmi nézőpontjából kiindulva akarná magát besorolni.

Ha ma valaki szájára veszi azt a szót, hogy anarchista, akkor nemigen vagyunk képesek elkülöníteni attól az igen sötét jelentéstől, amit jelen korunkban kapott. Az anarchista szó összekötődött a terrorizmussal, a rombolással és az agresszivitással. Ebben az értelemben tanultuk meg használni ezt a szót. De meg kellene próbálnunk ezt a szót egy kissé másként értelmezni. Egy beszélgetésben egyszer Rudolf Steiner véleményt nyilvánított ebben a kérdésben, miszerint az anarchia a tudati lélek korának társadalmi formája, amint az érző léleknek a hierarchia, a kedély léleknek pedig a monarchia felel meg.

Felvázolja a hierarchikus társadalmi formák fejlődését a monarchiától az anarchiáig. A hierarchia itt személy feletti, a szent hatalma értelmében értendő; a monarchiában egy ember, a király az uralkodó; az anarchia pedig nem ismeri az uralkodói központot. Az anarchia ott válik valóra, ahol helyzetfüggő, individuális rend uralkodik, amelyben minden horizontálisan kapcsolódik össze egymással. – Idézzük újra emlékezetünkbe egy pillanatra a két formaprincípiumot a „Sarkalatos pontok” bevezetőjéből. Ezzel a háttérrel az „individualista anarchista” megjelöléssel mint „önmagától másokkal együtt tevékenykedőt” jellemzi magát Steiner Makayhoz írt levelében.

Ha olyan emberek után nézünk, akik az anarchiát abban az értelemben és sejtésben keresik, hogy egy formaprincípium rejlik benne, mely egy új társadalom alapja lehet, akkor egy igen érdekes személyiségre bukkanunk – Peter Kropotkinra. Egy pillanatra elidőzünk az ő életútjánál, mivel olyan ember, akinek az életében a szociálökológiai princípiumok, az önálló irányítású munkaegységek társas összeköttetése rendkívüli jelentősséggel bír.

Peter Kropotkin herceg 1842-től 1921-ig élt. Akárcsak a Templomosok, meghasonulva ő is egyfajta kettősséget hordoz magában. Ők a szerzetesi fogadalmat tették le, mindeközben lovagok voltak, harcosok, akik egyben imádkoztak is. Kropotkin tudós és forradalmár. Egy éles szemű megfigyelő és élénk gondolkodó, geológus, geomorfológus tudós a legmodernebb értelemben. Kutatásokat vezet Ázsiában, egészen mélyen Kelet-Szibériában, és felteszi magának a kérdést: mi a Föld felépítésének elve. Grandiózus felfedezést tesz: minden formáló erő Ázsiában dél-nyugatról észak-kelet felé halad és Amerikában észak-nyugatról dél-keletre.

Petersburgban a Geológiai Akadémia, Moszkvában a Geomorfológiai kongresszus részesíti igen magas elismerésekben. De ő nemcsak tudós, hanem egyben forradalmár is. Leírja, hogy egy-egy ilyen magas kitüntetés után, miután tudományos körökben hercegi ruhában megjelent egy fogadáson, fogta magát, és konflissal Petersburg egyik külvárosába utazott. Az út alatt átöltözött lumpen proletár ruhába. Megérkezve eltűnt egy füstös lokálban, amelyben forradalmi terveket kovácsoltak, és ahol új társadalmi formákról beszéltek. Ott Kropotkin forradalmár, aki teljes odaadással és elkötelezettséggel dolgozik az emberi együttélés új formáin. A rákövetkező napokban azután újra ő az ünnepelt geomorfológus, aki akadémiai kitüntetéseket vesz át.

Végül elfogják, Franciaországba menekül, és kapcsolatba kerül más forradalmárokkal. Itt azután összeütközésbe kerülnek egymással az anarchisták és a szocialisták.

Miben is áll ez a konfliktus?

Az anarchisták azon az állásponton vannak, hogy sem pártot alakítani, sem az államot bevonni nem szükséges ahhoz, hogy a saját szociális ötletüket megvalósítsák. Velük szemben állnak a szocialisták. Mind a szocialisták, mind az anarchisták ugyanazt a gondolatot kívánják megvalósítani, mindkettő az elnyomott munkásságért száll síkra. A szocialisták mindazonáltal ötletüket úgy hiszik megvalósíthatónak, hogy pártot alapítanak, és aktívan bevonják az államot.

Kropotkin ezzel szemben sokkal inkább meg van győződve a horizontális elvről, az egymással való hierarchikus és központi, hatalommentes összeköttetésekről. Alapvetően tudatában van annak a kornak, amiben él, és e gondolatok forradalmi hátterének. Memoárjában többek között arról is ír, hogy az a kor, amelyben ő él, ugyanazokkal a erőkkel bír, mint a 12-13. század. „Nincs még egy olyan történelmi időszak, amelyben a fennálló társadalmi elképzelések ilyen erőteljesen megváltoztak volna, talán a 12-13. század forradalmi korszakát kivéve, amely a középkori városok fejlődésének bölcsője.” A kölcsönös függőség elve Oroszországban vált világossá számára a 70-es években, amikor kapcsolatba került más természetkutatókkal, például Severkovval, aki arra a felismerésre vezette, hogy az ember természetes környezetében egy bámulatra méltó kölcsönös függőség és segítség tapasztalható. A kölcsönös segítés princípiuma attól fogva nem eresztette.

1890 és 1896 között Londonban élt, és cikkeket írt egy újságba, a Nineteenth Centurybe, melyeket később a Kölcsönös segítség a fejlődésben című könyvben foglal össze. 1898-ban megjelent a Fields, factories and workshops, amely egy felszólalás az ipari decentralizáció mellett, illetve a szellemi és a fizikai, valamint az ipari és a mezőgazdasági munka közötti kölcsönös érdeklődésen alapuló társulás mellett.

Ezekkel a publikációkkal kapcsolatban éles ellentétbe került Darwinnal. Darwin úgy írja le az életet, mint „harcot a létért”, mint egy kiválasztódási mechanizmust, mint az alkalmazkodóképesség általi túlélést. Ezen keresztül minden élőlény egyfajta hierarchiának a része. Ha ezek a gondolatok átkerülnek a gazdasági életbe, akkor létrejön a szociáldarwinizmus, amely olyan, egyfajta gyilkos konkuráláshoz vezethet, melynek a végén mindenki mindenki ellen harcol.

Darwinnal ellentétben Kropotkin felfedezi, anélkül hogy ezt bármilyen morális mellékzöngével tenné, hogy a természetben megfigyelhető egy nagyon erős, kölcsönös segítségnyújtás. Ennek következtében a természet kölcsönös függőségek nagy, összefüggő szövevénye. Ezt találhatjuk meg például a táplálkozási láncban, ahol az egyik biztosítja a másiknak az élelmet; vagy a bogarak és virágok összjátékában, vagy azoknál az állatoknál, amelyek kölcsönösen figyelmeztetik egymást a veszélyre. Mindenütt felismerhetőek ilyen segítségnyújtások.

Ebben az összefüggésben felmerülhet számunkra a kérdés, hogy vajon miként jutott Kropotkin arra a meglátásra, hogy a természet eme szociális ökológiája az emberi társadalomnak is formaprincípiumává válhat. Oroszországi kutatómunkájából ismerte ezt a princípiumot mint biológiai tényt. De honnan veszi azt a sugallatot, miután a nyugatra látogat, hogy ugyanez a princípium magában hordozza a jelenkor társadalmának formáló titkát, a tudati lélek korában?

A forradalmárok kiváltsága, hogy életüknek legkevesebb néhány évét fogságban töltik, és hogy ott olyan gondolatokra juthatnak, amelyek igen alkotóan hatnak további életükre. Kropotkin is egy ilyen helyzetbe kerül. Negyvenegy évesen elfogják, és a clairvaux-i kolostorban tartják fogva.

Naplójában megjegyzi: „1883 márciusának közepén huszonkettőnket, akiket több mint egy év fogságra ítéltek, a clairvaux-i börtönbe vittek. Ez korábban szent Bernát apátsága volt. A forradalom alatt szegényház lett. Később börtön és javítóintézet.”

Miután beszállítják a foglyokat, hamar kiderül, hogy az a szárny, ahová elhelyezték őket, nincs túl jó állapotban, mivel igen nagy a fertőzés és a megbetegedés veszélye. Kropotkin megkérdi a börtön vezetőjét, hogy nincs-e számukra egy jobb hely, mire „áthelyeztek minket az épület egy másik részébe…”. Kropotkin végül is három évet tölt el fogságban abban az épületrészben, ahol Clairvaux-i Bernát dolgozott. Feljegyzi a naplójába, hogy ezen a helyen ébredt tudatára, hogy az Oroszországban megismert ökológiai alapelv az emberi együttélés új formájával függ össze.

Az eddig elmondottakhoz még hozzá kell fűznünk valamit.

A Templomosoknál látjuk, hogy különböző szervezeti egységek – ahogyan ma mondanánk – vannak keletkezőben: Az élet, az ima és a munka helyeinek hálója. A pénz- és hitelfolyamatok, amelyeket a templomosok a rendházakban kezelnek, elárasztják ezt a hálót.

Ez a két elem, a társulás-háló és a pénzfolyamatok, a szocialisták és az anarchisták közötti konfliktusban szétesik. Kropotkinnál csak a társulást, az összekapcsolódást találjuk meg, a horizontális, egymással való összefonódás képét. Nála és az anarchisták vitáinál nincsen szó a szövevényben áramló pénzről. A szocialistáknál pont fordítva van: ők azok, akiknél újra kezdődik a vertikális szerveződés. Egy pártszervezet önmagától párthierarchiához vezet. A szocialisták önmagukat állítják fel mint a munkáltatók és kapitalisták ellentétét, és ezzel akaratlanul is a kapitalista rendszer részévé válnak. Ebben a rendszerben a jövedelem és a nyereség sokkal inkább uralkodó tényezővé válik. Végül is minden a gazdasági hatalom körül forog. Ezzel a bankrendszer egy teljesen nyilvánvaló központi szerephez jut.

A két elem között, egyfelől az ökológiai szövevény, másfelől azok között a pénzfolyamatok között, amelyek keresztüláramlanak a szövedéken, egy szakadék keletkezik az anarchisták és a szocialisták közötti konfliktusban. Tudjuk, hogy a társadalom középpontjába nyomuló bankintézmények egy bizonyos módon hatékonyak, hiszen minden szociálökológiai hálót és minden képződő társulást, minden beinduló észak-dél párbeszédet folytonosan fenyegetnek a pénz hatalmán keresztül. Azt, ami a Templomosok esetében még egymással összefüggött, ami akkoriban még lehetséges volt: egyfajta beindító kezdeményezést a horizontális társadalmi formára és az életet támogató pénzfolyamatokat, amelyek az említett konfliktusban elszakadtak egymástól – ezeket Rudolf Steiner újra összehozza egymással. Mindkettő mögé odaállítja a spirituális emberképet, amelynek alapján érthetővé válnak, és amelyen keresztül az ember ösztönzést kaphat. Miközben a társadalmi hármas tagozódásról beszél, egyfelől leír olyan önmagukat irányító intézményeket, amelyek egymással összeköttetésben állnak, másfelől ott vannak a mindent behálózó pénzfolyamok, amelyek egy folyamatos metamorfózison mennek keresztül – hol ajándékpénzzé, hol vásárló pénzzé, hol pedig kölcsönpénzzé alakulnak. A pénz hármas tagozódása a Templomosoknál még csak utalásszerűen van jelen, de a huszadik században, ahol oly sok, a szellemi valóságot takaró leplet rántanak le, ott a pénz is megmutathatja hármas arculatát.

Ebből a fejlődésből egy fontos következtetést vonhatunk le: ha nem tanulunk meg a pénzzel a hármas tagozódás értelmében egy újfajta tudatossággal bánni, akkor az minden szociálökológiai szövevényt lerombol. Abban az esetben továbbra is oly módon fog hatni, ahogyan azt manapság egészen világosan láthatjuk magunk körül. Ha a szociálökológiai alakzatokat, az asszociatív képződményeket nem kötjük össze a megfelelő mértékű tudatossággal, a rajta keresztüláramló pénzfolyamatokkal, akkor elvéreznek. A kor követelménye, hogy a pénz jelentésével és lényegével kapcsolatban felébredjünk – mivel ez a folyamat a társadalmi valóság egészét érinti. Ez vonatkozik a felhasználóra éppúgy, mint a tanárra, a munkásra vagy az iskolások szüleire, a takarékoskodókra, a kölcsönt felvevőkre, érvényes a terapeutákra egy egészségközpontban éppúgy, mint azokra az emberekre, akik egy kiadót vezetnek. Mert minden pillanatban, amikor ezek közül az emberek közül csak egy is azt mondja: „a pénzhez egyáltalán nem értek, abban a pénztáros az illetékes”, vagy: „nem érdekel, hogy mennyi egy áru előállítási költsége, a fő, hogy alacsony legyen az ára”, vagy valamelyikük esetleg így szól: „nem érdekel, honnan jön a pénz, amit kölcsönzök, ha kevés kamatot kell fizetnem”, vagy: „nem akarok tudni róla, mire használják a pénzemet, csak magas kamatot fizessenek érte” – mindannyiszor, amikor valaki ehhez hasonlóan szól, létrehoz egy nyílást, amelyen át olyan erők hatolnak be, amik le akarják rombolni ezt a szociális hálót.

Ilyen módon a Templomosok egyfajta előkészítői lettek egy olyan munkának, amelyben felépülhet egy krisztusi értelemben megújított szociális szervezet, egy emberiségtemplom. Mi pedig közvetlenül kapcsolódhatunk a Templomosokhoz, ha a mai kor feladatának tekintjük a szociális szerveződések hármas tagozódásának alkalmazását és a rajta keresztül áramló pénz tagozódását.

Table of Contents

Lex Bos